Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Někde hluboko v podvědomí každého posluchače jsou schovány principy, podle kterých si zaškatulkovává slyšenou hudební produkci. Kdesi v mozku je algoritmus, který vyhodnocuje a vrací hodnoty pravda či nepravda pro danou hudbu a jednotlivé styly. Někdy je to jednoduché, stačí pár desítek vteřin a cvak, už víme co budeme poslouchat a jsme v klidu. Ale co si pak počít s případem, kdy nám to v hlavě přepíná a hodnota pravda nám poskakuje od jednoho stylu k druhému. Nezbývá než vypnout, neřešit a ten algoritmus zastavit. Jinak hrozí nepochopení a zmatení. A přesně to může nastat při poslechu alba "Blossom" londýnské party PUPIL SLICER.
A přitom předchozí počiny této skupiny nebylo až tak složité zaškatulkovat. Ano, nebyl to jeden jasný styl, ale přece jen se to celé motalo kolem hardcore podstaty s mathcore bláznivostí a grindovým důrazem. Specifické to ale bylo hodně, a to i díky vokálům Kate Davies, jež disponuje opravdu parádním hlasem, který byste většinu času jen těžko identifikovali jako ženský. S příchodem alba "Blossom" ale dostáváme rozšířený záběr, kdy se i Kate najednou pouští do melodického zpěvu a spolu se svými kumpány rozšiřuje hudební mantinely stylového kluziště, na kterém vystřihují své kreativní piruety. Již úvodní intro ve stylu postrockového rozjímání je výrazným upozorněním. A podobnou polohu si skupina střihne ještě v odlehčující mezihře "Language of the Stars" a využívá ji i v baladické "Dim Morning Light". V pořadí druhou skladbou "Momentary Actuality" to sice partička rozjíždí ve známém stylu řezavě běsnících riffů a Kate rozbalí svůj uřvaný hrdelní hlas, jenže netrvá dlouho a je tu melodický refrén v ladně houpavém stylu. Pak už se to míchá a střídá, ale vše pěkně s divokým podkladem.
Každopádně je od začátku jasné, že "Blossom" není jen další album PUPIL SLICER, ale i snahou když ne přímo o přerod, tak alespoň výrazný posun a skupina se zde rozmáchla k velmi sympatické snaze o vývoj. A co je hlavní, vůbec to není křečovité, naopak se všechny ty snahy o osvobození od dřívější bestiality nesou v uvolněné přirozenosti. Je to jakýsi moderní post hardcore s přesahy, který v některých momentech odplouvá až kamsi k progres metalcoru, viz rockově houpavou a v podstatě hitovou "Blossom", kde jen chvilkové záchvaty agresivního řevu a dávky akční progresivity odpoutávají skladbu od až poprockového vyznění. Své hardcore jádro tak PUPIL SLICER doplňují o melodické vrstvy, které třeba v jinak divoké skladbě "Creating the Devil in Our Image" vytváří poutavé kulisy a mixují dohromady agresivním řevem hnané propojení hardcore naléhavosti s metalovými vlivy. Zde je toto spojení v jednom kompaktním celku, na rozdíl od následné "The Song at Creation's End", kde se kontrastní přístupy melodické emo přívětivosti (chvílemi až uvolněně akustické) střídají s brutalitou hardcore až screamo útočnosti.
Je to vlastně jakýsi invenční metalcore, kterému se daří vyhýbat klišé, naopak dokáže masakrovat posluchače zběsilou divokostí stylově kráčející ve stopách kapel jako CONVERGE, NORMA JEAN, ION DISSONANCE nebo BOTCH (v tomto duchu se nese klipovka "No Temple"), ale také se nebrání ani přístupnějším polohám současné post hardcore scény, tak jak ji například prezentovali na "When I Die, Will I Get Better?" bristolští SVALBARD, slyš třeba již zmíněnou v podstatě baladickou "Dim Morning Light". Zda na to měl nějaký vliv producent Lewis Johns, jenž produkoval i uvedené album SVALBARD, už je asi nepodstatné. Důležitý je konečný výsledek, kterým udělali PUPIL SLICER v porovnání s debutem znatelný krok vpřed.
Přes všechnu chválu, kterou jsem navrstvil podobně jako to dělají PUPIL SLICER ve své hudbě, je "Blossom" albem se znatelnou neuspořádaností a skupina jako by zde prezentovala neochotu cokoli uhladit a producentsky přizpůsobit posluchači. Jsou to syrové a chvílemi až vizionářsky prezentované kreace, které evidentně prýští ze silné kreativity svých tvůrců, jen poněkud hůře pochopitelné běžnému posluchači. Ale chápu, že londýnští bouřliváci hnaní divoženkou Katie nechtějí ustoupit ani o píď ze svých vizí a prostě si realizují své nápady vlastní cestou. Uznání za to ode mě rozhodně dostávají.
Na svém druhém albu se anglická parta PUPIL SLICER stylově rozkročila a svůj agresivní hardcore s mathcore a grind vlivy obohatila o metalovou melodiku a až postrockově uvolňující pasáže. Místy tak nabízí jakýsi progresivní metalcore, kterému se ale daří vyhýbat klišé. Trochu neuspořádané album, jež se však pyšní kreativitou a invencí.
1. Glaring Dark of Night
2. Momentary Actuality
3. Departure in Solitude
4. Creating the Devil in Our Image
5. The Song at Creation's End
6. No Temple
7. Terminal Lucidity
8. Language of the Stars
9. Dim Morning Light
10. Blossom
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.